A dák–római folytonosság elmélete
A dák–római folytonosság elmélete vagy a dákoromán kontinuitás elmélete a románok eredetére vonatkozó elmélet, amely szerint a mai román népesség az erdélyi dákok, és római telepesek összeolvadásából alakult ki, miután 106-ban a rómaiak meghódították Daciát, és az őslakos népek romanizálódtak, vagyis átvették a latin kultúrát és nyelvet. Ebből következően az elmélet szerint a román nép közel kétezer éve folyamatosan jelen van Erdély területén.
Ez az eredetelmélet a 18. századi nemzeti-romantika idején alakult ki Romániában, és az országban politikai szinten élvez támogatást. Az első világháború után az addig kizárólagos történeti és nyelvészeti vizsgálódások kiegészültek azzal a szándékkal, hogy a dák–római folytonosságelméletnek régészeti bázist találjanak, mint például az ortodox templomok megjelenését Erdélyben.
Az elméletet a főáramlati nemzetközi történettudomány dilettánsnak és tudományosan megalapozatlannak tartja.
Az elnevezés problémái
[szerkesztés]Dákorománok
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0f/Roman_province_of_Dacia_%28106_-_271_AD%29.svg/250px-Roman_province_of_Dacia_%28106_-_271_AD%29.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/af/CVT_APX_Amphitheater_Traiansstatue.jpg/250px-CVT_APX_Amphitheater_Traiansstatue.jpg)
A magyar nyelvben használatos dákoromán (vagy dáko–román) folytonosság megnevezés a román nyelvben használatos daco-romană kifejezés félrefordításából ered. A román forma (romană) helyes fordítása: római. (A dák–román daco-română lenne.) Következésképp a dák–római folytonosság elméletéről van szó, amely szerint a dák népesség a rómaiak közvetítésével él folytonosan az ókori Dacia provincia területén.[* 1]
- Dák–római
Kérdéseket vet fel, hogy a román nép feltételezett etnogenezisében mekkora szerep jutott a római hódítást túlélő dákoknak és mennyi a Római Birodalom kiterjedt területeiről érkező telepeseknek. Történeti iskolánként és politikai kurzusonként változott a dák vagy a római lakosság szerepének hangsúlyozása. Sőt a sztálinizmus hatására az 1950-es években a szlávok szerepe is erősödött egy rövid ideig.[1][* 2] Egyes források szerint a dákokat szinte teljesen kiirtották, illetve a területen jelenlévő népvándorlások miatt a római származás is kérdéses (lásd részletesebben később)
Az elmélet kialakulása és története
[szerkesztés]Kezdetek: az olasz humanista szerzők
[szerkesztés]A román nyelvnek a latinnal és az olasszal való rokonságát már a középkorban észrevették. Poggio Bracciolini, firenzei humanista elsőként említette ezt 1451-ben írt művében. Véleménye szerint Kelet-Európa nyugati területein (apud superiores Sarmatas) Traianus által hátrahagyott telepesek éltek, akik jelentős mértékben megőrizték a latin nyelvet. Bracciolini valószínűleg szóbeli információk alapján írta le ezeket az észrevételeket. Bár nem rendelkezünk információval forrásáról, bizonyosan állíthatjuk, hogy a szövegben moldvai románokra utal, mivel szarmatákról csak a Kárpátoktól és a Visztulától keletre beszéltek e korban. A moldvai románok olaszhoz hasonló nyelvéről szóló információ valószínűleg egy Fekete-tenger melletti itáliai kereskedelmi városból származott, ahonnan Itáliába jutott. Ezután a Római Birodalom történetét jól ismerő humanisták összekapcsolták Traianus daciai hódításával és a Dunától északra telepített rómaiakkal. Jellemző azonban, hogy a szerző szövegében Daciáról és a dákokról még nem esik szó.[2]
Ha Dacia még nem is, de a dákok már szerepelnek Flavio Biondónál, a Pápai Állam neves humanista titkáránál, aki Konstantinápoly 1453-as eleste táján írott leveleiben említi a Duna mentén élő dákokat vagy vlachokat (Ripenses Daci, sive Valachi), akik római eredetűek. Más alkalommal „római vérből származó ulachokról” (Ulachos) beszél, akiket viszont – a bolgárokkal és a szerbekkel együtt – nem a dákokkal, hanem a moesi nevű trákokkal azonosít. Feltűnő itt a románok vlach nevének magyaros alakja (ulach), és noha Biondo már Hunyadi János román eredetéről is tud, adataiból kiderül, hogy elsősorban a Havasalföldön, és a Dunától délre élő románokat ismeri.[2]
Az az ötlet, hogy az északi románok Traianus daciai telepeseinek leszármazottai lennének, kiforrott formában először a humanista Aeneas Sylvius Piccolomininél tűnt fel a 15. század első felében. A későbbi II. Piusz pápa már határozottan a Dunától északra élő románokról beszélt, akik azoknak a római katonáknak az utódai lennének, akiket a dákok ellen küldtek. Szerinte a római légiókat egy Flaccus nevű dux (Lucius Pomponius Flaccus, Moesia helytartója) vezette, akiről aztán a románok a nevüket kapták, mert a Flaccusból később Valachus lett. Piccolomini szerint a románok nyelve római, de nagyon „megromlott”, és az olaszul beszélőknek alig érthető. Ez a jellegzetesen humanista ötlet később jelentős pályát futott be a román eredetkérdés történetében, az Ovidiustól származó Flaccus duxszal együtt.[3]
A 15. század második felében Mátyás király havasalföldi (román) származása jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy a kor humanistái a románok római eredetével foglalkozzanak, ahogy ezt már apja, Hunyadi János esetében is megfigyelhetjük (főleg Pietro Ranzanónál). Antonio Bonfini, aki 1486-tól Mátyás király udvarában élt, rendelkezett helyismerettel is (ellentétben más, hallomás után író honfitársaival), ismerte a magyarországi római feliratokat és romokat, az itáliai irodalmat; szinte tudományos értekezés tárgyává tette a románoknak a daciai római gyarmatosítóktól, illetve Traianus légionáriusaitól való leszármazását. Bonfini a románok római eredetének mégis egyetlen bizonyítékát abban látta, hogy nyelvük a római eredetet igazolja; mellékesen pedig, hogy a dákok egykori területén laknak.[* 3] Bonfini írt a Hunyadiak „Corvina-nemzetségéről” is, amely szerinte római patrícius eredetű.[4]
Az elméletet a történeti írások mellett nyelvészeti vizsgálódások is támogatták. A lengyel nyelvben – ahogy a magyarban is az olasz ~ oláh szavak hasonlóak – az olaszokat és a románokat hasonló módon nevezik: włoch (olasz) ~ wołoch (vlach). Utóbbi az orosz nyelvből került a lengyelbe. Az erre vonatkozó első adatot Giulio Pomponio Letonál olvashatjuk, aki 1480 körül Kelet-Európában járt (Lengyelországban is) ezt írta „Dacia a Histeren [Dunán] innen és túl elterülő tartomány, amelyet a mi indőnkben Volochiának mondanak, lakosait volochoknak nevezik. Volochia Italia, mivel a dákok [románok] olaszul beszélnek.”[5] Filippo Buonaccorsi, aki a Jagellók udvarában élt, a krakkói érsekről írt életrajzában említi, hogy a lengyelek a románokat olaszoknak (Italos) ismerik, ugyanúgy nevezik őket, mint más olaszokat (Italiae indigenas).[6] Nemcsak ez a lengyel összecsengés népszerűsítette az elméletet, de magában a román nyelvben lévő, az önelnevezésükre használt rumîn és a latin romanus (római) szavak feltűnő hasonlósága is. Ez alapján a rumîn azonosítható akár a romani (római) névvel, és a rómaiakkal.
A románok eredetéről kialakított humanista vélemény a humanizmus korának megfelelő tudományos következtetése volt az alábbi tények alapján:
- az Al-Duna és a Keleti-Kárpátok vidékén él egy nép, amelynek nyelve hasonlít az olaszra,
- ezt a népet a környéken ugyanúgy nevezik mint az olaszokat,
- ez a nép önmagát "rómainak" nevezi,
- Traianus római császár legyőzte a dákokat, országukat elfoglalta, és oda római telepeseket telepített,
- a dákok területe azon a vidéken volt, ahol ezt a latinszerű nyelvet beszélő nép él.
A következtetés, hogy a vlachok, a rómaiak telepeseinek utódai, nemcsak egy 15–16. századi humanista számára, hanem a ma élők számára is természetes lehet.[7] A 16–17. század számos írójához ezekből az írásokból került át a románok római eredete és a traianusi telepítés ötlete, amely „hagyatékként” megmaradt a 18. század felvilágosult tudományosságára.
Az erdélyi iskola
[szerkesztés]Az elképzelés azután vált a román történeti gondolkodás részévé, hogy a 18. századi Erdélyben kialakult egy görögkatolikus román értelmiségi réteg, mely műveltségénél és a Rómával való kapcsolatánál fogva kiemelten kutatta Erdély császárkori, latin előzményeit. Továbbá változást okozott, hogy az addig csonka társadalomban élő – nemesség és politikai osztály nélküli – román lakosság sorai között Erdélyben is és Romániának a 19. század végén egységesülő Kárpátokon túli részén (Regát) is kialakult egy nemzeti értelmiségi réteg, amely identitását a középkorban létrejött Magyar Királyságnál jóval régebbi múltra alapozta.
Dák írás
[szerkesztés]A 19. század végi román nacionalisták felvetették a Dacia meghódítása előtt létező dák írás lehetőségét, e felvetést azonban a mai kutatók következetesen elutasítják és áltudománynak tekintik. Újabban egy román régésznő, Viorica Enăchiuc (ejtsd: [vjo'rika enə'kjuk]) a Rohonci kódex teljes általa való fordítását közzétette.[8] Állítása szerint a szöveget Dacia vulgáris latin nyelvén írták, ami szerinte a mai román nyelv egy korábbi nyelvállapota. Az írás a Blaki (Vlah) nép 11–12. századi magyar- és a besenyőellenes harcait tartalmazza.
Ortodox vallási emlékek
[szerkesztés]Az elméletet támogató régészeti kutatások az Erdély területén előkerült bizánci vagy balkáni eredetű kereszteket többnyire az ortodox vallású románok tartozékainak tekintik, ezzel igazolva a román jelenétet a területen.[9]
A dák–római folytonosság főbb ellenérvei
[szerkesztés]Történeti tények
[szerkesztés]Az elmélet hibásan feltételezi a dák őslakosság fennmaradását a római hódítást követően. Az egykorú római forrásokból kiderül, hogy a rómaiak kiirtották a dákokat és Dacia provinciát Rómához hű római polgárokkal népesítették be:
- „οἰ δὲ Γέται ἕθνος βάρβαρον καὶ ἰσχυρόν, ὃ Ῥωμαίων κατεξαναστὰν καὶ μέχρι φόρου ἀπαγωγῆς ταπεινῶσαν Ῥωμαίους ὑπὸ Τραιανοῦ ὕστερον οὕτως ἐξωλοθρεύθη Δεκεβάλω χρώμενον βασιλεῖ, ὥστε τὸ πᾶν ἕθνος εἰς τεσσαράκοντα περιστῆναι ἅνδρας. ὡς ἱστορεῖ Κρίτων ἐν τοῖς Γετικοῖς.”
- „A géták (=dákok) egy barbár és hatalmas nép, amely a rómaiak ellen lázadt és megalázta őket annyira, hogy adófizetésre kötelezte őket. Később Decebal király idejében Traianus annyira elpusztította őket, hogy egész népük negyven emberre csökkent, ahogy Kritón elbeszéli a Geticában.”
Kritón, Traianus császár orvosaként részt vett a második dák háborúban, így szemtanúja volt a dákok kiirtásának.[10]
Egy másik forrás a Iulianus által írt Császárok című szatíra így emlékezik meg erről az eseményről:
- „μόνος ὑπὲρ τὸν Ἴστρον ἐτόλμησα προσλαβεῖν ἔθνη, καὶ τὸ Γετῶν ἔθνος ἐξεῖλον, οἳ τῶν πώποτε μαχιμώτατοι γεγόνασιν, οὐχ ὑπὸ ἀνδρείας μόνον τοῦ σώματος, ἀλλὰ καὶ ὧν ἔπεισεν αὐτοὺς ὁ τιμώμενος παῤ αὐτοῖς Ζάμολξις. οὐ γὰρ ἀποθνήσκειν, ἀλλὰ μετοικίζεσθαι νομίζοντες ἑτοιμότερον αὐτὸ ποιοῦσιν ἢ ἄλλοι τὰς ἀποδημίας ὑπομένουσιν.”
- „Egyedül én mertem megtámadni az Isztroszon túli nemzetet, és a Géták (=dákok) nemzetét megsemmisítettem, a legjobb harcosokat, részben a fizikai erejük, részben abbéli hitük miatt, hogy ők Szamolxisztól származnak. Meg vannak győződve arról, hogy nem halnak meg, hanem csak máshová költöznek, és úgy tekintenek a halálra, mint bármely más utazásra.”[11]
A dák lakosság kiirtását és a túlélők elüldözését Traianus oszlopán is ábrázolták (utolsó jelenet CXLVIII–CLV).[12]
A leggyakoribb, a romanizált népesség továbbélésével szemben elhangzó érv, hogy Dacia a 3. század közepén elpusztult, majd 271-ben a római provincia teljesen kiürült. A gyakori népmozgások, az egymást váltó gótok, hunok, gepidák és avarok miatt nem maradhatott fenn a római telepes lakosság. Elgondolkodtató, hogy már a 3. században megszűntek azok a keretek, melyek Dacia lakosságának továbbélését lehetővé tették volna: Erdély területén nem volt jelen sem a Keletrómai Birodalom közigazgatási rendje, sem a Nyugat-Európában jelenlévő keresztény püspökségek. Nem voltak folyamatosan fejlődő városok, ahol a kultúra fennmaradhatott volna.[forrás?]
Az 1700-as évek elején keletkezett Cantacuzino-krónikában a románok északra vándorlásáról ír:
- „Insă dintâi izvodindu-se de rumânii carii s-au despărţit de la romani şi au pribegit spre miiazănoapte. Deci trecând apa Dunării, au descălecat la Turnul Severinului; alţii în Ţara Ungurească, pre apa Oltului, şi pre apa Morăşului, şi pre apa Tisei ajungând şi până la Maramurăş. Iar cei ce au descălecat la Turnul Severinului s-au tins pre supt poalele muntelui până în apa Oltului; alţii s-au pogorât pre Dunăre în jos. Şi aşa umplându-se tot locul de ei, au venit până în marginea Necopoei.”
- „De először beszéljünk a románokról, akik elszakadtak a rómaiaktól (=bizánciaktól) és észak felé vándoroltak. Tehát a Duna vize felé költöztek, átkeltek Szörényvárnál; egyesek Magyarországra az Olt vizéhez, a Maros vizéhez, a Tisza vizéhez, elérve egészen Máramarosig is. És azok, akik átkeltek Szörényvárnál elérték a hegység lábát az Olt vizénél. Egyesek lementek a Duna mentén és így betöltötték magukkal az egész helyet és Necopoi határáig jöttek.”[13]
Nyelvészeti tények
[szerkesztés]A román kutatásban uralkodó nézet, hogy a román nyelv – a latin leánynyelve – Dacia provincia területén alakult ki.[* 4] Az elképzelésnek ellentmondanak a román-albán nyelvi kapcsolatok, valamint az, hogy nem magyarázható a népvándorlás kori germán, illetve török nyelvi hatások hiánya a mai nyelvben. Említést érdemel még, hogy a római hódítás területi kiterjedése nem fedte le a (későbbi) román nyelvterületet, valamint az, hogy Dacia a római birodalom azon régiói közé tartozott, ahol nem a latin nyelv volt az uralkodó.[14]
A daciai epigráfiai emlékek vizsgálata és a névanyag elemzése szintén a latin nyelv hosszú távú jelenléte és a dákok romanizálódása ellen szól, hiszen ezek főképp a görög nyelvű és a keleti provinciákból származó lakosság letelepedését igazolják Daciában.[15]
Régészeti tények
[szerkesztés]A román kutatás a keleti kereszténység mégoly szórványos erdélyi emlékeit a román etnikummal azonosítja.[9] Ezzel szemben tény, hogy a Kárpát-medence délkeleti területei a 9. század folyamán az első bolgár birodalom fennhatósága alatt állottak, majd a 10. században és az első Árpád-házi királyok alatt a magyar államterületen jelent meg az ortodoxia. A Bizánc területéről érkező hittérítők a Magyar Királyság keleti és déli részeiben térítették a keleti kereszténységre a magyarokat, melynek az egyházszakadás és a nyugati kereszténység diadala vetett véget. Hierotheosz nevéhez fűződik a magyarság körében végzett ortodox misszió kezdete. Mindenesetre az első ortodox templomot Erdélyben magyarok építették az erdélyi Gyula 953-as bizánci megkeresztelkedése után. Ez komoly érv a dákoromán kontinuitás ellen. A későbbi bizánci rítusú kolostorok a 14–15. században beköltöző román és délszláv népességhez fűződnek.[16][17]
A dák–római elméletnek nem találni régészeti bizonyítékait, a hamvasztásos temetők szegényes leletei is csak a 4. századra datálhatók[18]
Az elmélet politikai háttere
[szerkesztés]Kristó Gyula történész szerint, a "dák–római dogma" két fő politikai célt szolgál. Az egyik, hogy csak ezzel az elmélettel „igazolható”, hogy a románság nem egy bevándorló nép saját, 20. században létrejött országának nyugati felében. A másik, hogy ha nem Erdély a román nép őshazája, őseik pedig nem a dákok és a rómaiak voltak, akkor a román hatalmi-etnikai legitimitás egyik legfontosabb bástyája dől össze.[19] Catherine Durandin francia történésznő így foglalta össze: a románoknál a folyamatosan alakuló valóságos történelem mellett „van egy másik történelem is: az eredet és a kontinuitás történelme, és ez mindvégig változatlan maradt. Minden korszak felülvizsgálható és átértelmezhető, kivéve a dák–római eredet korszakát, mint ahogy érinthetetlen a nyelv és a nép folyamatos és kitartó jelenléte is a maga térségében, mert ez alapozza meg a román nemzet jogát”.[20]
Megjegyzések
[szerkesztés]- ↑ Kevéssé ismert, hogy a (továbbélő) dákokat nem a románokkal azonosították először. Iordanes Getica című művében a dákok, géták és gótok azonossága és a gótok több évszázados daciai tartózkodása mellett érvelt.
- ↑ Nemcsak Romániában, de a kelet-európai és balkáni országok többségében is megfigyelhetők hasonló ideológiai változások az eredetre vonatkozóan. Például a bolgár eredettörténetben a bolgár-törökök, a szlávok vagy éppen a trákok kerültek előtérbe.
- ↑ Bonfini Mátyás király életéről írt történeti művében a következőket írja: "…ki ne csodálkoznék szerfelett azon, hogy még mindig élnek a római nyelv nyomai a dákok és geták között, kiket most valahoknak hívunk, mert a nyilazásban kitűnnek." (Antonio Bonfini. Mátyás király)
- ↑ Egyes nézetek szerint a dákok a római hódítás előtt is latin nyelven beszéltek (az elképzelés még inkább kidomborítja az autochton civilizáció jelentőségét). Ezen teória áltudománynak minősül, hiszen a latin nyelv Latiumban alakult ki.
Hivatkozások
[szerkesztés]- ↑ Nacionalizmus és régészet – Lukácsi Béla beszélgetése Bálint Csanád régésszel (interjú) In: Magyar Tudomány, 2003/6., 759–764. o.
- ↑ a b Vékony 1989 27. o.
- ↑ Vékony 1989 27–28. o.
- ↑ Vékony 1989 28–29. o.
- ↑ Vékony 1989 29–30. o.
- ↑ Vékony 1989 30. o.
- ↑ Vékony 1989 30–31. o.
- ↑ Enăchiuc, Vioroca. Rohonczi Codex: descifrare, transcriere si traducere – Déchiffrement, transcription et traduction (román és francia nyelven). Editura Alcor (2002). ISBN 973-8160-07-3
- ↑ a b Gáll Ervin: Honfoglalás- és kora Árpád kori szórványleleteink elemzése az Erdélyi-medencében, a Partiumban és a Bánságban (doktori disszertáció), Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar, 2008, (43–45. o.: II.B. 3. A temetők mint a honfoglalás emlékei, a temetkezőhelyek megítélése a szakirodalomban)
- ↑ Hugo Rabe: [iarchive:scholiainlucianu00rabe/page/104 Scholia in Lucianum; adiectae sunt II tabulae phototypae] (Teubner, Lipcse, 1906, latin és ógörög nyelven)
- ↑ Iulianus: The Caesars (Works of Julian the Emperor – Vol 2., Wilmer Cave Wright (ed.), Harvard University Press, London/Cambridge (Mass.), 1913)
- ↑ Képek a Traianus oszlopán megjelenített második dák háborúról (www.trajans-column.org)
- ↑ Letopisețul Cantacuzinesc: Istoria Țării Românești de când au descălecat pravoslavnicii creștini (1290–1690) (magyarul: Havasalföld története amióta a pravoszláv keresztények letelepedtek, 1290-1690)
- ↑ Térkép a Római Birodalom és az újlatin nyelvek összefüggéseiről
- ↑ Szabó Edit: Dacia népei, In: Rubicon, 2008/I., különszám, 76-81. o.
- ↑ Pirigyi István: A görögkatolikus magyarság története, Görögkatolikus Hittudományi Főiskola, Nyíregyháza, 1982
- ↑ Sz. Kürti Katalin: Hajdúdorog – Görög katolikus Székesegyház, Tájak–Korok–Múzeumok Kiskönyvtára 329. szám, Veszprém, 1989
- ↑ Bóna István: Dáciától Erdőelvéig – A népvándorlás kora Erdélyben (271–896), In: Erdély története – Három kötetben, Első kötet: A kezdetektől 1606-ig, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1986, ISBN 963 05 4203 X
- ↑ Kristó 2002 7. o.
- ↑ Catherine Durandin. A román nép története. Budapest: Maecenas, 34. o. (1998). ISBN 9639025836
Források
[szerkesztés]- ↑ Kristó 2002: Kristó Gyula. A korai Erdély – (895-1324), Szegedi Középkortörténeti Könyvtár 18.. Szegedi Középkorász Műhely (2002). ISBN 963 482 558 3
- ↑ Vékony 1989: Vékony Gábor. Dákok, rómaiak, románok. Budapest: Akadémiai Kiadó (1989). ISBN 963-05-5540-9
(a mű angol nyelven is megjelent: Dacians, Romans, Romanians (Matthias Corvinus Publishing, 2000, ISBN 1 882785 13 4 - Alföldi András (1940). „Dákok és rómaiak Erdélyben”. Századok LXXIV (4–6), 129-180. o, Kiadó: Magyar Történelmi Társulat (K. M. Egyetemi Nyomda).
- Pólay Elemér. A dáciai viaszostáblák szerződései. Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó (1972)
- Gottfried Schramm. Korai román történelem – Nyolc tézis a délkelet-európai latin kontinuitás helyének meghatározásához, Disputa ford.: Schütz István:. Csokonai Kiadó (1997). ISBN 963 260 105 X
- Schütz István: Fehér foltok a Balkánon: Bevezetés az albanológiába és a balkanisztikába. Budapest: Balassi. 2002. ISBN 9635064721
- Zsoldos Attila (2008). „Közös múlt a középkorban”. História, Budapest 30 (4-5), 7–8. o, Kiadó: História Alapítvány. [2016. március 7-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2019. április 14.)
További információk
[szerkesztés]- Kosztin Árpád: A dákoromán legenda: Keresztény kultuszhelyek Erdélyben. Für Lajos (előszó). (hely nélkül): Népszava. 1989. helytelen ISBN kód: 963 322 000 000
- Neagu Djuvara: A románok rövid története. Kolozsvár: Koinónia. 2010. ISBN 978-973-165-040-1
- Papp Lívia: A dákoromán mítoszok nyomában. Múlt-kor, 2009. május 4.